Hárs+Bianka

Bianka oldala:

//Téma: Étkezés//

**Szakirodalom:**
1. Egon Friedell: Az ókori kultúra története I. rész 2. Moustafa Gadalla: Az ókori Egyiptom titkos története 3. Anthony Marks, Graham Tingay: A rómaiak- történetük, művészetük és hétköznapjaik 4. Kossuth Kiadó: Nagy civilizációk, India 5. Lénard Sándor: A római konyha 6. Marcus Gavius Apicius: Ókori római szakácskönyv

**Képek:**

 * 1) Az egyiptomiak //hús//ból is sokat ettek a kenyér mellett, de nem tartozott a naponta fogyasztott ételek közé.
 * 2) Az egyiptomiak a //marhát, libát, kacsát// különösen kedvelték, ritkábban jutottak //galambokhoz////,// fürjekhez, és a darut is fogyasztottak.
 * 3) Az egyiptomiaknál a liba és más szárnyasok elkészítése hosszú időn át a lehető legegyszerűbb módon történt: csőrükbe botot szúrtak – ez szolgált nyársként – és parázs felett forgatták őket. Hasonlóképpen nyárson sütötték ki a marhát és a halat is.
 * 4) Görög lakoma domborművön
 * 5) Ókori görögök étkezési szokásai
 * 6) Az indiaiak az ételek nagy részét kézzel ették. Kétfajta kanalat használtak: a nagyobb a folyékony ételek fogyasztására szolgált, a kisebb kanál segítségével a csigákat, kagylókat ették.
 * 7) A rómaiak kedvelték a szárnyasokat (kacsa, csirke) ezeken kívül még a disznóhúst.
 * 8) A rómaiaknál a vendégek vacsora előtt kezüket és a lábukat megmosva hármasával, kényelmes heverőkön heverve ettek és ittak.
 * 9) A rómaiak az étkezés végén gyümölcsöt és édességeket szolgáltak fel. A gyümölcsök közül eleinte leginkább a szőlőt, fügét, datolyát, gránátalmát kedvelték.
 * 10) Lucullusi lakoma (Lucius Lucius Lucullusról kapta nevét)
 * 11) Bort töltögető római szolgák
 * 12) Ókori indiai étkezési szokás: Mivel az indiaiak hagyományosan kézzel, sőt csakis jobb kézzel ettek, a kézbe fogott csapáti darabkák segítettek a különböző edénykékben, tálcán felszolgált ételek egybekeverésében és elfogyasztásában.
 * 13) indiai felszolgálónő


 * 1) []
 * 2) []
 * 3) []
 * 4) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 5) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 6) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 7) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 8) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 9) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 10) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 11) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 12) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[]
 * 13) <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">[[file:nlgtori2015/1982_82-03_01_Puskas3_original_indiai_étkezés.jpg|http://nlgtori2015.wikispaces.com/file/view/1982_82-03_01_Puskas3_original_indiai_%C3%A9tkez%C3%A9s.jpg/233829688/480x559/1982_82-03_01_Puskas3_original_indiai_%C3%A9tkez%C3%A9s.jpg]]

**Térképek:**
Hellász és Perzsa Birodalom Ókori Mezopotámia Római Birodalom Ókori Egyiptom Ókori India

Jegyzetek:

 * **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Ókori Mezopotámia **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;"> Az ókori Mezopotámiában leletek árulkodnak arról, hogy akkoriban már termesztettek árpát, és tönkebúzát. Sokak nem is gondolnák, hogy az ezekből készített sör volt az egyik legősibb italunk. A sumerok nevéhez fűződnek ugyanis az első sörfőzdék, ahol a hántolt gabonákból sütött cipókat feldarabolták, erjesztették, majd különböző fűszerekkel (fahéj, méz, stb.) ízesítették. Az ékírásos emlékek megemlítik még a halak, húsfélék, és datolyák fogyasztását is.


 * **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Ókori Perzsia **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A perzsák híresek voltak pompás fogásaikról, ételsoraikról. Szakértő mezőgazdaságuk révén sokféle gyümölccsel gazdagították a kínálatot. Valószínűleg tőlük származnak az első étkezésre vonatkozó illemszabályok is. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A perzsa királyi udvar lakomái meglehetősen híresek voltak, olyannyira, hogy a görögök is átvettek tőlük bizonyos étkezési szokásokat, például a kereveten fekve étkezést. Sztrabón, az ókor legnagyobb földrajztudósa Geographika című művében a következőket írta: "A perzsák pazarul étkeznek, egész állatokat, sokat és sokfélét tálalnak fel. A terítők, a poharak és egyebek kiállítása pompás, úgyhogy minden aranytól és ezüsttől ragyog. Borozás közben tanácskoznak a legfontosabb dolgokról, és szigorúbb határozatokat hoznak, mint józan állapotban".


 * **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Ókori Egyiptom **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Egyiptom földjén a feltárt sírok alapján elmondható, hogy az ókori egyiptomiak termesztettek kölest, árpát, búzát, melyekből lepényt, valamint kovásszal kelesztett kenyeret sütöttek. A szegényebbek ehhez általában datolyát, hagymát és halat ettek. Táplálékul felhasználták a vadon termő lótusz magját is, melyből lisztet készítettek, valamint a papirusznád alsó részét, melyet főzve fogyasztottak. Ismert, hogy a Kheopsz-fáraó piramisán dolgozó rabszolgákat bőségesen ellátták hagymával, fokhagymával, petrezselyemmel, hogy szervezetük ellenálló legyen a betegségekkel szemben, és jól bírják a megterhelő munkát. A gazdagabbak étrendje ennél színesebb volt: a lótuszgyökér, a lótuszmag, a papiruszhajtás, az olaj, a tej, a lekvár, a mazsola mellett helyet kaptak benne a különböző húsfélék (gyöngytyúk, galamb, kacsa, liba, fogoly, fürj, stb.) is. A bor- és sörfogyasztás az ókori Egyiptomban szintén népszerű volt.Az ókori Egyiptom konyhaművészetéről és étkezési kultúrájáról a templomok és sírok falain megmaradt ábrázolások alapján alkothatunk képet. Ezeken rendszerint az ételek alapanyagaiként felhasznált állatok is látszanak. Kutatójuk, Abir Enany szerint az ókori konyhai és ételkészítési szokások máig használatosak Egyiptomban.Az étel a mindennapi felhasználás mellett az egyiptomiak számára a túlvilági életben való túlélést is biztosította. A sírok ezért étellel vagy ételek ábrázolásával vannak tele. A falakon látható étkezési, italozási jeleneteket abban a reményben festették, hogy a képek varászereje táplálékul szolgáljon a halál után is. Néha az ételkészítéshez használt eszközöket is a halott mellé temették, mivel az ókori egyiptomiak úgy hitték, hogy a holtaknak is enniük kell.A piramisépítők korában a feljegyzések szerint már legalább 16 féle különböző kenyérfajtát ismertek. Az egyiptomiak fejlettségét mutatja, hogy tartósították a húsokat mégpedig sóval. Növényeket termesztettek, főleg babot, borsót és lencsét.


 * **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Ókori India **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Az Indus folyó mentén – Kr.e. 3000 évvel – élt őslakosokvalószínűleg főleg gabonaféléket (rizst, árpát, búzát) és lencsét fogyasztottak, időnként marha-, sertés-, bárány-, kecske- valamint csirkehúst. A táplálkozás húsmentessé válása csak jóval később, – a dzsainizmus és buddhizmus vallási tanainak hatására – Kr.e. 300 körül kezdett elterjedni. Érdemes megemlíteni, hogy a nádcukor – melyet a rómaiak édes indiai sóként emlegettek –, a bors, a szerecsendió, a fahéj, a szegfűszeg mind olyan ízesítők, melyek Indiából kerültek Európába. Ínyencek kedvelt fűszerévé vált a már nálunk is kapható //<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">„kari” //<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;"> (curry) fűszerkeverék, amelyről azonban legtöbbet csupán annyit tudnak, hogy indiai eredetű, de azt, hogy miként használják, mit ízesítenek vele, mióta ismerik, s milyen alkotóelemei vannak, többnyire homály fedi. Pedig a kari ősi időktől használt fűszerkeverék, amelyet nemcsak mint ízkompozíciót, étvágy- és emésztésjavító fűszert használtak már az ókori Indiában is, hanem gyógy- és fertőtlenítő hatást is tulajdonítottak neki – nem is alaptalanul.Egy jó háziasszonynak azzal is tisztában kellett lennie, hogy családjában, amely egy bizonyos kaszthoz tartozott, milyen étkezési előírások betartását írja elő a vallás, a hagyomány. Ezek az előírások, illetve szokások azonban az ókor folyamán is többször változtak, módosultak, miközben az alapanyagok és fűszerek, zsiradékok megmaradtak egykori formájukban. A legrégibb írott forrásaink a Védák (szanszkrit nyelvű szent himnuszgyűjtemények Kr. e. 1500–900 közöttiről), még nem beszélnek a marhahúsevés tilalmáról. Ellenkezőleg, a szarvasmarha birtoklása a gazdagság fokmérője, minden árja leghőbb vágyainak egyike. Hamarosan azonban, a védikus kort követő bráhmanikus korban, a szarvasmarha igen különös szerephez jut: nemcsak áldozati felajánlás tárgya, hanem fizetőeszköz is; uralkodók, gazdag emberek szarvasmarhák százait fizethették a nevükben áldozatot bemutató papoknak, a bráhmanoknak.Ekkor, a buddhizmus és a dzsainizmus térhódítása idején (a Kr. e. 6–3. sz. között) jelentek meg a teljesen vegetáriánus étrendet követők első csoportjai, s a következő évszázadok során a felsőbb varnákhoz tartozó hinduk, a buddhistákat és a dzsainákat követve kezdték magukra nézve is kötelezőnek tekinteni a húsevésről való lemondást. Így szilárdult meg az indiai konyha két jellegzetes típusa, a vegetáriánus és a nem-vegetáriánus. A buddhizmus esetében már maga a vallásalapító, Buddha is vegetáriánus volt, és a vallás alapvető parancsolataiban (a nemes nyolcrétű ösvényben) is az erőszaknélküliség követésére buzdít. Más buddhista iratok is nyíltan szembeszállnak az állatok elpusztításával. "A Bódhiszattva, aki tart attól, hogy az élőlényeknek félelmet okozzon, aki arra neveli magát, hogy együttérzést tanúsítson, visszatartja magát a hús evésétől" (Lankávatára). Egy másik helyen található az alábbi intelem: "A húsevés elpusztítja a nagy együttérzés magját." (Maháparinirvána).


 * ** Ókori **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">**Hellász**

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Homérosz eposzaiból tudjuk, hogy az ókorban élt görögök nagy jelentőséget tulajdonítottak az étkezésnek. A szakácsmesterséget művészetként tartották számon, és tisztelték szakavatott művelőit, akiknek munkájába olykor vallási jellegű feladatok is beletartoztak. A kezdetben egyszerű görög étkezési kultúrát azonban fokozatosan megváltoztatták a Keletről beáramló új szokások, a gazdagok körében elterjedtté váltak a bőséges, pazar ételsorokból álló lakomák. A kölcsönös vendégbarátság, vendégjog ismert volt számukra: fontosnak tartották, hogy ha idegen került közéjük, élelmet és fedelet biztosítsanak számára. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A görögök sokféle salátát, zöldségfélét ettek. Különösen szerették a zöld- és szárazbabot, a lencsét, a káposztát, a spárgát, a sárgarépát, a vöröshagymát és a fokhagymát, de termesztettek tököt, uborkát és többféle gombát is. A sertéshús nem volt mindennapi eledelük, csak ritkán, ünnepi alkalmakkor fogyasztották, mivel isteneiknek szánt áldozati állatnak tekintették. Többnyire inkább halak (legkedveltebb volt az angolna) és egyéb tengeri állatok (rákok, kagylók, stb.), valamint juh-, kecske- és baromfihús került az asztalukra. Fűszerválasztékuk bőséges volt, a kömény, az ánizs, a kapor, a majoránna mellett a koriander, az ecet, a méz, a bors, a szezám is megtalálható volt a görög konyhákban. Édesítésre – a messze földön híres attikai mézen kívül – az édes gyümölcsöket alkalmazták. A nádcukrot csak nagyon ritkán használták a szakácsok, mivel az (akárcsak a citrom) drága gyógyszernek számított akkoriban. A görögök jellegzetes gyümölcsüket, a fügét sokféle módon használták fel: frissen, aszalva, borba áztatva, sütve, tésztákba és kenyérbe gyúrva. Ismerték az almát, a birsalmát, mely utóbbit hamuban sülve ették. Legszívesebben fogyasztott zsiradékuk az olívaolaj volt, salátáikat pedig a mai görög konyhához hasonlóan olívabogyóval is ízesítették. Több mint hetven féle kenyerük volt, és a pékáruk közül nagy népszerűségnek örvendett a kovász nélküli pogácsa. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A görögök reggelire többnyire csak kenyeret és bort, ebédre gyümölcsöt és sajtot, édes tésztafélét, valamint bort fogyasztottak. A vacsora volt a legtöbb fogásból álló, legbőségesebb étkezésük. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Fontos megemlíteni, hogy az egészséget megtartó helyes étrendre, a diétára már Hippokratész is felhívta a figyelmet írásaiban.


 * **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Római Birodalom **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A rómaiak étkezési kultúráját nagy különbségek jellemezték, mivel a gazdagok pazarló lakomái mellett a lakosság többsége egyszerű étkeket fogyasztott. A szegényebbek táplálékai általában a sós vízben főtt árpa-, búza-, valamint köleskásák voltak, ami mellé különböző növényekből (bab, borsó, lencse, stb.) mártásokat készítettek. Saláták, olajbogyó, gyümölcsök, bor, valamint apróbb halak, időnként húsok egészítették ki étrendjüket. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A rómaiak a nap során háromszor étkeztek. A reggeli étkezés általában gyümölcs, borba mártogatott kenyér, sajt és méz volt, melyet 6-7 óra között fogyasztottak el. A második – már több fogásból álló – étkezésre 11-12 óra körül került sor. Ilyenkor a főzelékfélék, a gyümölcsök mellett halak, hideg és meleg húsételek, valamint must, mézes bor és méhser kerültek az asztalra. A nap főétkezése (a cena) délután 3 óra körül kezdődött. A módosabbak ilyenkor először étvágyserkentő előételeket (tojás, saláták, osztriga, olajbogyó, apró sós halak) fogyasztottak, majd a több fogásból álló tényleges cena után desszerttel (sajt, befőzött és friss gyümölcs, többnyire alma) zárták lakomájukat. A rómaiak kedvelték, ezért fogásaik között gyakran váltogatták a következő húsokat: disznó, juh, szamár, nyúl, fácán, fogoly, pulyka, kacsa, liba, gólya, apró énekesmadarak, meztelen csiga, angolna, lepényhal, muréna, tintahal, osztriga. Ma már igencsak megdöbbenünk azon a – jelen kor ízlésétől elütő – szokáson, hogy a római lakomáknál a sült pávát tollastól tálalták, olyan formán, mintha éppen repülni készülne. Zöldségfélékből is nagy volt a kínálat: termeltek vörös- és fehér céklát, több mint tizenkét féle salátát, articsókát, spárgát, tököt, uborkát, karalábét. Előszeretettel fogyasztották a hüvelyeseket – lencsét, babot, borsót – is. A pörkölt csicseriborsó kedvelt csemege volt a cirkuszi játékoknál. A lencsét pedig olyan nagy becsben tartották, hogy a halottakat utolsó útjukra is sóval és lencsével küldték. Gyümölcsökből szintén gazdag volt a választék: alma, körte, szilva, cseresznye, szőlő, őszibarack, datolya, mandula, dinnye (a mainál jóval kisebb méretben) mind megtalálható volt a rómaiak asztalán. A körtét – melyet jobban szerettek az almánál – többféleképpen felhasználták: körtebort, körteborecetet, mézben főtt körtét készítettek belőle. A boron kívül a kecsketej volt kedvelt italuk.


 * **<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">Honfoglaló magyarok **

<span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A honfoglaló magyarok erősen ragaszkodtak étkezési szokásaikhoz. Nomád életmódjuknak köszönhetően étkezésükben különösen nagy szerepet kapott a hús és a tejtermék. Ez a letelepedés után, a földművelésre való áttérés után is fő jellemzője maradt ételeiknek. <span style="font-family: Arial,sans-serif; font-size: 10pt;">A honfoglalás korában a magyarok a húsok közül leginkább a juhhúst kedvelték. Ünnepi alkalmak, torok fő fogása volt. Ugyancsak jól ismerték a tejtermékek közül a túrót, sajtot, vajat és az írót is. A szárnyasok közül fogyasztottak ludat, kacsát, tyúkot és fácánt. Durván őrölt gabonából sütöttek kenyeret és lepényféléket. Egyik leggyakrabban fogyasztott hétköznapi ételük volt a kása. A gyümölcsök közül az almát, körtét, birset, diót, epret, szedret fogyasztották szívesen, használták a hagymát, a borsót, a tormát, a salátákat. Édesítőszerként a mézet ismerték. Sokáig tartották úgy, hogy a magyarok az étkezéshez használt húst a nyergük alatt puhították. A hiedelem a kalandozások korából ered. A nyugati szerzetesek örökítették meg krónikáikban a portyázó magyarok szokásait. A magyarok győzelmet ünneplő vad tivornyázásai, duhaj mulatozásai mellett leírták a lovasok szilajságát, öltözetét, harcmodorát. Nagy megrökönyödést váltott ki belőlük a nyergek alól kilátszó véres hússzelet. Az általuk barbárnak tartott vad, félelmetes nép iránt érzett félelem táplálhatta azt a hitet, hogy ezt a húst étkezési célokra használták. Pedig nem erről volt szó. A félnomád nép úgynevezett keleti nyerget használt, melyen a tartórészek, nyeregtáblák párhuzamosak a ló gerincével, és így nagy felületen oszlik meg a súly. Ennek a nyeregnek az a haszna, hogy a lovas huzamosabb időt tölthetett a ló hátán, anélkül, hogy az állat megsínylette volna. Ha mégis megtörtént, hogy a nyereg feltörte az állat hátát, rég bevált ősi módszerhez folyamodtak. A megtisztított sebre egy szelet nyers húst helyeztek. Ezután újból bátran felnyergelhették a jószágot, esetleg egy két napig kímélve, csak vezetéklóként használták. A húst naponta váltották. Ezt a gyógymódot évszázadokig használta a nomád magyarság, de pásztoraink még a XIX. században is alkalmazták. A nyereg alatt összezúzódott hússzeletet azonban sohasem használta étkezésre. Kumiszt, ami erjesztett lótej, illetve sört és bort ittak. A letelepedés után az ételek, húsok, sajtfélék és zöldségek is változatosabbá váltak. Bár sok hagyományt megőriztek a magyarok. Alkalmazták a hússzárítás ősi módjait. A katonák nyeregzacskójából nem hiányozhatott a porrá őrölt szárított hús. Este, mikor tábort ütöttek, csak beledobták a port a forró vízbe, s már kész is volt a tápláló, laktató, meleg étel.

Prezentációk:



"Internetes Rally" válaszai:

<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">A gótika megálmodója egy francia pap, a Saint-Denis-ben működő Suger apát volt. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">A király tanácsadója volt, aki azt a feladatot kapta, hogy tanácsaival segítse a királyok temetkezésére szolgáló románkori templom átalakítását. A párizsi Notre Dame templomot 1163-ban a Suger apát által kimódolt új szemléletű szerkesztés felhasználásával kezdték kiépíteni. <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Kiválasztott, bűntelen és főleg szűz. Hűség és hősiesség, áldozatkészség és jámborság, a hírnév és becsület felmagasztalása volt az alapja mindennek. A lovagi erények rendszerében kulcsszerepe van a szerelemnek, a nők tisztelete is lovagi találmány volt. Egyrészt a szegények, az elesettek védelmét jelentette, másrészt harc a pogányok ellen és a Szentföld visszafoglalásáért. //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">A szerzetesek 3 alapfogadalma: //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> Engedelmesség, szegénység, (erkölcsi) tisztaság. //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Hogyan nevezik a szerzetesi kolostorok a szerzetesrendek vezetőit? //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> Apát. //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Melyik volt a kora középkor legjelentősebb szerzetesrendje? //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> A bencés rend. //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Hogyan nevezik azokat a szerzeteseket, akik nem felszentelt papok? //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> Fráterek. //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Hogyan nevezzük a szerzetesrendbe belépő „újoncot”? //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> Novícius, novícia. //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Hogyan nevezzük a szerzetesek kiborotvált fejrészét? //<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> Tonzúra. <span style="font-family: 'Times New Roman',serif;"> Általában 15 éves kor után lehetett bekerülni. A mindennapi életet és a tevékenységet az adott rendre jellemző regula szabályozta. Lelkipásztorai voltak a szerzetesek a környéken élő embereknek. A fiúk fejének tetejét kiborotválták, ez jelképezte a világi hívságokról való lemondást. A próbaidő után lehetett szerzetesi fogadalmat tenni. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">Értelmiségek: Abaelardus, Albertus Magnus, Szent Tamás, Sieger de Brabant, Ockham és a többiek. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">Az az ember, akinek mestersége az írás vagy a tanítás, vagy még inkább mindkettõ egyszerre, az az ember, aki hivatásból végzi a professzor és a tudós munkáját, röviden az értelmiségi - csak a városokkal együtt jelenik majd meg. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">Az egyetem elnevezés a latin //universitas// szóból származik, ami egyetemesség, összesség jelentéssel bír, miután a középkor egyetemei a tanárok és diákok közösségét, összességét jelentették. // A kódex //<span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;"> olyan könyv, melyet egyenlő nagyságú összefűzött lapokból készítettek. A Kr. u. 1. századtól terjedt el használata. A szó eredete a latin caudex(fakéreg) szóra megy vissza. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">A kódex alapanyaga a pergamen, mely nevét Pergamon városáról, korai gyártási központjáról nyerte. A megnevezést általánosságban minden állati bőrből készített írásra alkalmas anyagra használják, ám eredetileg csak a kecske- vagy juhbőrből készült anyag volt a pergamen, a marha- vagy borjúbőrre a vellum kifejezést használták. A pergamen fokozatosan vált a legnépszerűbb írásalapanyaggá a 4. századtól, kiszorítva a papiruszt, bár már korábban is ismert volt. A 16. századtól viszont a pergament váltotta fel a papír, a nyomtatás fellendülésével, bát egyes különleges kódexekhez továbbra is használták. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">Technikák: vonalazás, aranyozás, könyvkötés. <span style="background-color: white; font-family: 'Times New Roman',serif;">Használt anyagok: pergamen, papirusz, papír, penna, tinta, festékek.
 * 1) **//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">1. //****//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Ki volt a Gótika megálmodója? Mikor és hol kezdték építeni az általa megálmodott épületeket? //**
 * 1) **//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">2. //****//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Melyek a cikk szerzője szerint a fő lovagi erények, és mit is jelentett a lovagi kultúra? //**
 * 1) **//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">3. //****//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Oldd meg a fenti oldalon található feladatsort, és írj rövid (4-5 mondatos) összefoglalót a középkori szerzetesrendek fő jellemzőiről! //**
 * 1) **//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">4. //****//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Kik voltak a középkori értelmiség kiemelkedő képviselői? Miről híresek? //**
 * 1) **//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">5. //****//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Mi az egyetem szó eredeti jelentése? //**
 * 1) **//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">6. //****//<span style="font-family: 'Times New Roman',serif;">Hogyan készültek a kódexek? Milyen anyagokat és technikákat használtak fel a kódexek készítéséhez? Milyen szerepet töltöttek be a kódexek a középkorban? //**